Ханс Бернд Гизевиус
Ханс Бернд Гизевиус Hans Bernd Gisevius | |
германски дипломат | |
![]() Гизевиус свидетелства на Нюрнбергските процеси, 26 април 1946 г. | |
Роден | |
---|---|
Починал | 23 февруари 1974 г.
|
Политика | |
Професия | дипломат |
Партия | НСДАП |
Убеждения | националсоциализъм |
Противник на | Адолф Хитлер |
Семейство | |
Съпруга | Герда Вог |
Ханс Бернд Гизевиус в Общомедия |
Ханс Бернд Гизевиус (на немски: Hans Bernd Gisevius) е германски дипломат и разузнавач, участвал в опита за убийство на фюрера Адолф Хитлер от 20 юли 1944 г.[1]
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Роден е в благородно семейство на пруски офицер. Образованието си получава у дома, а след това, между 1924 и 1928 г., в юридическите факултети в Марбург, Берлин и Мюнхен. През 1933 г. той се присъединява към Министерството на вътрешните работи на Прусия, а скоро след това се премества в отдела на Гестапо. Той поддържа близки приятелства с Ялмар Шахт, Ханс Остер и Артур Небе.[2] Стига до заключението за опасността, до която може да стигне Германия, водейки война на два фронта, и става противник на агресивната външна политика на нацистите. Той е противник на милитаризма.
Втората световна война
[редактиране | редактиране на кода]По време на полската кампания през 1939 г., полага усилия да отиде в службата в Абвер, под командването на адмирал Вилхелм Канарис, който също е таен противник на Адолф Хитлер. Канарис го изпраща на служба като вицеконсул в германското консулство в Цюрих, където Гизевиус установява контакти с представители на Ватикана и Ален Далес през 1943 г. След завръщането си от Швейцария, той попада под подозрението на Гестапо, но все пак е освободен след дълги разпити.
Разбирайки за провала на заговора от 20 юли, и осъзнавайки неизбежността за ареста му, Гизевиус се скрива в дома на съпругата си, швейцарска гражданка Герда Вог, а през януари 1945 г. още преди края на войната, тайно преминава в Швейцария, където се предава на властите там.
След края на Втората световна война
[редактиране | редактиране на кода]Гизевиус е един от ключовите свидетели на Нюрнбергските процеси, където свидетелства срещу Херман Гьоринг и други нацистки лидери[3], като в същото време защитава Вилхелм Фрик и Ялмар Шахт.
В началото на 1950-те години за кратко време той живее в САЩ, но след това се връща в Европа, и до смъртта си живее ту в Западна Германия, ту в Швейцария.
Памет
[редактиране | редактиране на кода]В съвременна Германия, Гизевиус е считан за една от най-видните фигури на антихитлеристката съпротива.
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Der Verwendungsanspruch des Besitzers, Quakenbrück 1929.
- Bis zum bitteren Ende. Zürich 1946. Erster Band: Vom Reichstagsbrand zur Fritsch-Krise. Zweiter Band: Vom Münchner Abkommen zum 20. Juli 1944. Fretz & Wasmuth Verlag, Zürich 1946; wieder 1947/48; "vom Verf. auf den neuesten Stand gebrachte Sonderausgabe" in 1. Band, Bertelsmann Lesering 1961; wieder Droemer Knaur, 1987 ISBN 3-426-03677-0.
- To the Bitter End. Boston 1947 (С предговор на Алън Дълес)
- Adolf Hitler. Versuch einer Deutung. Rütten & Loening, München 1963
- Wo ist Nebe? Erinnerungen an Hitlers Reichskriminaldirektor. Droemer Verlag, Zürich 1966.
- Der Anfang vom Ende. Wie es mit Wilhelm II. begann. Droemer Knaur, Zürich 1971.
Източници
[редактиране | редактиране на кода]Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Reitlinger, Gerald. The SS: Alibi of a Nation, 1922-1945. New York: Da Capo Press, 1989.
- Conot, Robert E. Justice at Nuremberg. New York: Carroll & Graf Publishers Inc., 1993.
![]() ![]() |
Тази страница частично или изцяло представлява превод на страницата „Гизевиус, Ханс Бернд“ в Уикипедия на руски. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“, а за съдържание, създадено преди юни 2009 година – от Лиценза за свободна документация на ГНУ. Прегледайте историята на редакциите на оригиналната страница, както и на преводната страница, за да видите списъка на съавторите.
ВАЖНО: Този шаблон се отнася единствено до авторските права върху съдържанието на статията. Добавянето му не отменя изискването да се посочват конкретни източници на твърденията, които да бъдат благонадеждни. |
|