Йордан Радичков
Йордан Радичков | |
български писател и драматург | |
![]() Паметник на Йордан Радичков в парка на Царския дворец в София | |
Роден |
24 октомври 1929 г.
|
---|---|
Починал | |
Погребан | Централни софийски гробища, София, България[1] |
Националност | ![]() |
Работил | в-к „Народна младеж“, в-к „Вечерни новини“, Българска кинематография, в-к „Литературен фронт“, Държавен съвет на НРБ, Съюз на българските писатели |
Литература | |
Псевдоним | Gligor Gligorov[2] |
Жанрове | разказ, новела, повест, роман, драма |
Известни творби | „Свирепо настроение“ (1965), „Суматоха“ (1967), „Ние, врабчетата“ (1968), „Барутен Буквар“ (1969), „ Януари“ (1975), „Опит за летене“ (1979), „Малки жабешки истории“ (1994) |
Награди | „Добри Чинтулов“ (1980) „Гринцане кавур“ (1984) „Аскеер“ (1996) „Петко Славейков“ (1998) Голяма награда за литература на Софийския университет (2001) „Паисий Хилендарски“ (2003) |
Повлиян | Иван Вазов, Емилиян Станев, Ги дьо Мопасан, Елин Пелин |
Семейство | |
Деца | Димитър Радичков, Роза Радичкова |
Уебсайт | |
Йордан Радичков в Общомедия |
Йордан Димитров Радичков е български писател, драматург и сценарист, представител на магическия реализъм.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Роден е на 24 октомври 1929 г. в с. Калиманица, Монтанско. През 1947 г. завършва гимназия в Берковица.
Работи като кореспондент (1951) и редактор (1952-1954) във вестник „Народна младеж“, редактор във в-к „Вечерни новини“ (1954-1960) и в „Българска кинематография“ (1960-1962), редактор и член на редакционната колегия на вестник „Литературен фронт“ (1962-1969). От 1973 до 1986 г. е съветник в Съвета за развитие на духовните ценности на обществото в Държавния съвет на Народна република България. От 1986 до 1989 г. е заместник-председател на Съюза на българските писатели.
Радичков започва да публикува свои импресии, разкази и очерци от 1949 г. През 1959 г. издава първата си книга с разкази „Сърцето бие за хората“. През следващите години издава сборниците с разкази „Прости ръце“ (1961), „Обърнато небе“ (1962), „Планинско цвете“ (1964), „Шарена черга“ (1964). През 1965 г. излиза сборникът му с разкази „Свирепо настроение“, уникален с асоциативните си отклонения. Човекът на настоящето остава главно действащо лице и в следващите му сборници „Водолей“ (1967), „Козята брада“ (1967), „Плява и зърно“ (1972), „Как така“ (1974) и др.
През 1966 г. от печат излиза романът-пътепис „Неосветените дворове“. С него и с издадените през 1968 г. „Вятърът на спокойствието“ (новели) и „Ние, врабчетата“ (разкази) Радичков излиза от литературната традиция и налага свои правила и норми на творец от нов тип. По същото време написва сценариите за игрални филми „Горещо пладне“ (1966) и „Привързаният балон“ (1967). Пак по онова време създава и пиесата „Суматоха“ (1967). Радичков често продължава да развива наглед изчерпани сюжетни линии като прехвърля вече известни герои от разказ в разказ и от книга в книга. Този похват достига своето съвършенство в сборника „Барутен буквар“ (1969).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d8/%D0%91%D0%B5%D1%80%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%86%D0%B0_-_panoramio.jpg/220px-%D0%91%D0%B5%D1%80%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%86%D0%B0_-_panoramio.jpg)
През 1970-те години публикува романите си „Всички и никой“ (1975) и „Прашка“ (1977). Тогава създава и драматургичните си творби „Януари“ (1974), „Лазарица“ (1979) и „Опит за летене“ (1979). Тези пиеси заедно със „Суматоха“ са играни в Австрия, Югославия, Германия, Гърция, Швейцария, Дания, Полша, Русия, Унгария, Финландия, Чехия, САЩ, Румъния и др.
През 1984 г. излиза от печат сборникът с разкази и новели „Верблюд“, а през 1988 г. романът „Ноев ковчег“. През последните години от живота си Радичков добавя нови щрихи в творчеството си: излизат сборниците с разкази „Хора и свраки“ (1990), „Малки жабешки истории“ (1994), „Мюре“ (1997), „Умиване лицето на Богородица“ (1997), „Автострадата“ (1999) и „Пупаво време“ (2000) – с особено заглавие, ироничен реверанс към миналото, когато в някои от диалектите „пупа“ е значело корем и типично по радичковски пренесена в съвременността, в нашето „пупаво време“. През 2003 г. излиза сборникът с интервюта на писателя „Скитащи думи“.
През 1972 г. е сценарист на новогодишната програма на телевизията. Той е известен привърженик на ФК „Славия“.
Умира в София на 22 януари 2004 г.
Признание и награди
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3f/Yordan_Radichkov_memorial_plaque%2C_22_Oborishte_Str.%2C_Sofia.jpg/220px-Yordan_Radichkov_memorial_plaque%2C_22_Oborishte_Str.%2C_Sofia.jpg)
Йордан Радичков е писател, за когото правилата в художествената литература губят своята традиционна роля. Той е създаващ алтернативи творец, затова и интересът към неговото творчество е толкова голям. Произведенията му са преведени на 37 езика и са издадени в 50 страни по света. Номиниран е 2 пъти за Нобеловата награда за литература.
Радичков е удостоен с много отличия и награди, както в България, така и в чужбина. Удостоен е с престижната международна италианска награда „Гринцане кавур“ за белетристика (1984) и с Кралския шведски орден „Полярна звезда“ (1988). За книгата си „Малки жабешки истории“ е вписан в Почетния списък „Ханс Кристиан Андерсен“ на Международния съвет на детската книга през 1996 г.
Носител е на българските награди: голяма награда за литература „Добри Чинтулов“ (1980), награда „Аскеер“ (1996) за цялостен принос в развитието на театралното изкуство, национална литературна награда „Петко Славейков“ (1998), Голяма награда за литература на Софийския университет (2001).
През 2000 г. е удостоен с орден „Стара планина“ първа степен за цялостен принос в българската култура[3].
През 2003 г. е удостоен и с Държавната награда „Св. Паисий Хилендарски“[4].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e7/Radichkov-Livingston.jpg/220px-Radichkov-Livingston.jpg)
На Йордан Радичков е наречена улица в квартал „Витоша“ в София (Карта). На писателя е наименуван Радичков връх на остров Ливингстън в Антарктика.
Творчество
[редактиране | редактиране на кода]Сборници с разкази
[редактиране | редактиране на кода]- „Сърцето бие за хората“ (1959)
- „Свирепо настроение“ (1965)
- „Водолей“ (1967)
- „Козята брада“ (1967)
- „Вятърът на спокойствието“ (1968)
- „Ние, врабчетата“ (1968)
- „Коженият пъпеш“ (1969)
- „Барутен буквар“ (1969)
- „Плява и зърно“ (1972)
- „Шест малки матрьошки и една голяма“ (1977)
- „Малка северна сага“ (1980)
- „Спомени за коне“ (1980)
- „Педя земя“ (1980)
- „Верблюд“ (1984)
- „Изпаднали от каруцата на бога“ (1984)
- „Скандинавците“ (1985)
- „Хора и свраки“ (1990)
- „Малки жабешки истории“ (1994)
- „Смокове в ливадите“ (1995)
- „Мюре“ (1997)
- „Умиване лицето на Богородица“ (1997)
- „Автострадата“ (1999)
- „Пупаво време“ (2000)
Романи
[редактиране | редактиране на кода]- „Неосветените дворове“ (1966)
- „Всички и никой“ (1975)
- „Прашка“ (1977)
- „Ноев ковчег“ (1988)
Пиеси
[редактиране | редактиране на кода]Филмография
[редактиране | редактиране на кода]- Горещо пладне (1965)
- Привързаният балон (1967)
- Последно лято (1974)
- Барутен буквар (1977)
- Всички и никой (1978)
- Веществено доказателство (1991)
- Вълкадин говори с Бога (1995)
- Козелът (2009)
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Парцел 1 // София помни. Посетен на 2022-09-08.
- ↑ jn20000604549 // Посетен на 30 август 2020 г.
- ↑ Указ № 5 от 7 януари 2000 г.
- ↑ Радичков с държавната награда „Паисий Хилендарски“ // news.bg, 14.11.2003. Посетен на 16.02.2016.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- От и за Йордан Радичков в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България
- Страница за Йордан Радичков в LiterNet
- Произведения на Йордан Радичков в
Моята библиотека
- Йордан Радичков в
Internet Movie Database
- Библиография на Йордан Радичков на сайта на Регионалната библиотека във Варна
- „Издигнаха паметник на Радичков в София, ще има негова статуя и в Монтана“, frognews.bg, 14 ноември 2007
- Маргарита Друмева, „Човекът, който сееше лъвове (В памет на Йордан Радичков)“ Архив на оригинала от 2021-03-12 в Wayback Machine., сп. „Свет“, 2016, бр. 1
- Аделина Ангушева и Галин Тиханов, „Подривни прозрения“, в. „Култура“, бр. 9 (2311), 27 февруари 2004
|